Jaha, det var du...
- Nej, men! Ska ni ditåt? - Ja.
- Det var synd. - Sånt är livet.
- Hallå? Madame Vercel. - Jag vill prata med Julien.
Han är tyvärr ute och jagar.
Då får ni gå till min bank, hämta ett checkhäfte och skicka det-
- till Hotell Garibaldi, rum 813.
Jag kan inte lämna byrån, och jag har bara fullmakt åt er make.
- Hitta inte på ursäkter. - Förra gången jag försökte...
...vägrade de och sa åt mig att dra åt skogen.
- Jag ska klaga på er för min man. - Han har precis kommit in.
Det är madame Vercel. Skynda er!
Jag hoppas att ni hör bättre, det är ett hemskt bakgrundsljud.
- Och madame är lite spänd. - Du har rätt, det låter som trumpeter.
Hallå, Marie-Christine? Du behöver inte bli så arg.
Måste du stanna i Nice? I tre dagar till?
Ja, jag skickar checkhäftet. Du kan vara vänligare mot min sekreterare.
Varför säger du "den där flickan"? Hon heter Barbara.
Åt skogen? Sa hon det?
Då har du rätt.
Förolämpar ni min fru? Sa ni åt henne att dra åt skogen?
- Det har jag aldrig sagt. - Det skulle hon inte hitta på.
- Det hittar hon på. - Hon tyckte om min förra sekreterare.
Hör här. Låt er fru välja nästa sekreterare, det är bättre för alla.
Nästa sekreterare börjar här om en månad!
Le Provençal? Jag vill sätta in en annons.
Jag söker en sekreterare som kan stenografi. Hon ska kunna engelska.
Hon ska börja om en månad. Familjesituation? Det är oviktigt.
Be efter en flicka från vården. De vågar inte klaga.
Monsieur Vercel? Kommissarie Santelli vill prata med er.
Kommissarie Santelli. Min assistent Jambrau.
- Hade ni tur med jakten? - Nej, jag kammade noll.
Och det är inte så roligt längre.
- Såg ni inget onormalt? - Nej.
Jag hörde två oförklarliga skott med fem sekunders mellanrum.
- Som om nån ville döda en sårad and. - Det fanns ingen and.
Men en jägare vars huvud var riktigt illa tilltygat.
- Massoulier? Är han död? - Hur visste ni det? Det sa jag inte.
Jag såg hans bil. Men han var ju inte klumpig, han har jagat i tio år.
- Det kanske var självmord. - Nej, hans bror är präst i Draguignan.
Det betyder väl ingenting.
Monsieur Vercel, gör det nåt om jag går lite tidigare i kväll?
Det spelar ingen roll om det gör er nåt, för enligt kollektivavtalet-
- har jag rätt till två timmar per dag för att leta nytt arbete.
Adjö.
- Firma Vercel. - Ni verkar så oskyldig...
...men ni har dödat Massoulier och ni ska betala för det!
- Hallå? - Det är oartigt att lägga på luren.
- Hallå? Tänker ni lägga på igen? - Nej.
Vänta lite, jag ska sänka volymen på tv:n.
- Nu lyssnar jag, madame. - Ni dödade honom av svartsjuka.
Alla vet att han var er frus älskare. En av dem...
- Jag kan åtala er. - Ni gjorde det av svartsjuka.
Jag vet, den river i magen.
Er fru var med Pierre, Jacques och tutti quanti...
Fråga henne var silverservisen ni fick på er bröllopsdag tog vägen.
- Vem är ni? - Jag skulle ta livet av mig, jag.
Fråga henne var silverservisen ni fick på er bröllopsdag tog vägen.
- Vem är ni? - Jag skulle ta livet av mig, jag.
Jag, hata honom? Nej, tyvärr. Tvärtom.
Jag tänker på honom konstant. Han överstiger vida alla andra.
Han är så modig och god, ädel och stolt. Bérarde!
Han måtte vara ståtlig till häst.
En sån man måste vara...
- I ögonen ser man hans stora hjärta. - Ett enormt hjärta.
Tapper, men samtidigt god.
- Öm. - Jag såg dig. Generös.
- Jag tycker om honom. - Hans midja är otrolig. Hans panna!
Jösses, den gamla avgudar mig.
Det var ganska bra. Men blir kungen inte roligare spelar jag honom själv.
Vi tar återföreningen mellan Blanche och Triboulet. Var är han?
- Han är inte här. - Barbara, var är Bertrand?
- Jag vet inte. - Det är ju din före detta make.
- Du borde ge honom schemat. - Sluta. Vi är skilda sedan ett år.
Han är inte mitt ansvar. Ring Le Provençal.
För att inte förlora tid kan vi titta på scenkläderna.
- God kväll, madame Vercel. - God kväll.
- Checkhäftet jag skickade, då? - Be hotellet skicka tillbaka det.
Titta i den här lådan. Var är silvret?
Vi använde dem aldrig och jag skickade dem på rengöring.
Du är för jobbig.
- Du ska ändå lyssna på mig. - Vi måste väl inte samla grannarna.
Kom, Pyrrhus, vi går. Det där angår inte oss.
Jag vet, svartsjuka river i magen.
Er fru var med Pierre, Jacques och tutti quanti...
Ja, det är sant. Jag var Massouliers älskarinna.
Det är den gamla vanliga historien. Jag var alltid ensam.
Att han är död bryr jag mig inte om. Han älskade som ett paraply.
Släpp mig. Jag vill inte prata med dig. Jag har inget att säga!
- Öppna, Marie-Christine. - Nej, du skrämmer mig.
Var inte löjlig. Kom ut.
- Lova att du inte slår mig. - Har jag nånsin slagit dig?
Du ser, du har ingen orsak att vara rädd.
Du vet att jag aldrig blir arg.
Jag förstår inte ilska. Jag förstår inte gräl.
När nån gör mig besviken drar jag ner järnridån, det är allt.
Läser du tidningen?
Är det intressant?
Jag ska säga det lugnt, Marie-Christine.
Med sorg men utan tanke på återvändo.
Jag tycker att vi borde skiljas.
Svarar du inte?
Jag hör dig inte, Julien. Jag läser tidningen.
Det är för din skull jag läser tidningen.
Prata inte mer. Titta på mig.
Vänta. Vänta lite.
Det är dig jag väntar på, Julien.
Säg inte att jag är här.
- Kommissarie Santelli vill tala med er. - Det gjorde jag ju i eftermiddags.
Visste ni att Massoulier skulle jaga i morse?
- Absolut inte. - Men ni kände igen hans bil.
Det var på väg hem, det sa jag ju.
- Vilka patroner har man till det här? - Treor.
För de änder som finns kvar i dag använder ingen sexor, utom jag.
Det är Massouliers gevär, med treor, som ni sa.
Men Massoulier dödades av två sexor.
- Är det därför ni har tagit hit mig? - Nej.
- Det är för att visa det här. - Det är mina patroner.
- Jag sa ju att jag använder sexor. - Ni sa att ni var den ende som gör det.
Driver ni med mig?
Hör här. Bara för att jag är yngre än er låter jag mig inte skrämmas.
Natten blir lång. Nästa natt också.
I så fall vill jag ringa min advokat.
Jag har rätt att behålla er här i 48 timmar utan advokat.
- Vem är en advokat? - Advokat Clément.
Gör som ni vill.
Jag svarar inte på några frågor innan han är här.
Ni får inte ett ord till ur mig. Försök inte ens fråga vad klockan är.
God kväll, advokat Clément. - Ta fram två stolar. Vi börjar.
- Massoulier har dött. - Jag vet.
De här idioterna misstänker mig. De vill hålla mig här till i morgon.
Jag tror att nån har angivit mig. Nej, inte angivit.
Anklagad av en galning som har ringt.
- Har du sagt det till dem? - Nej, jag väntade på er.
Vad gör ni här? Snart hittar jag väl er i mitt sovrum.
Det får vi väl se med madame Santelli.
- Lyssna på mig. - Hallå där borta. Kom hit, kom hit.
Inget viskande. Sätt er ner.
- Kommissarie Santelli? - Vad är det nu?
Mannen här är alban och det här är hans tolk.
Kommissarien... Jag vill bo här.
I det här landet.
Jag vill inte återvända till mig.
Jag vill bli ansedd som politisk flykting här, kommissarien.
Politisk flykting vid elva på kvällen? Jag ska se vad jag kan göra.
- Vi har väntat på dig, Bertrand. - Jag vet.
Det sker inte ett mord varje dag.
Massoulier, ägare till Eden dog i morse, han blev skjuten i huvudet.
De förhör den misstänkte nu.
När de hämtade honom tänkte Vercel fly.
- Vercel? - Ja, Julien Vercel är gripen.
- Känner ni er lugnare? - Ja, tack vare er.
Men polisen retar mig. Varför sa han att han är yngre än jag hela tiden?
Han kämpar med sin blyghet, men han är inte dum.
De kommer snabbt att inse att mördaren inte är härifrån.
- Och telefonsamtalen? - Alla städer har galningar.
- Marie-Christine var hans älskarinna. - Anklaga henne inte utan bevis.
Det är väl för att jag känner er båda, men det tror jag inte.
- Jag funderar på skilsmässa. - Inte nu! Inser ni inte följderna?
- Har ni sagt det till Marie-Christine? - Inte än.
- Hon kommer från Nice i morgon. - Försök försonas med henne.
- Själva ordet måste vara svårt för er. - Både ordet och företeelsen.
Jag vet att om det går så långt så kommer jag att känna djup avsky.
Nu är vi framme.
Tack för allt, Clément. Vill ni komma in på ett glas?
Nej, tack. Min yngsta dotter har feber, jag ska se till henne.
Oroa er inte nu. Lugna er och sov gott.
- Ni är så god, min far. - Jag älskar dig. Är du inte mitt blod?
- Nej, Bertrand får inte kyssa mig. - Hugo hade nog inget emot incest.
Vi kommer ingenvart om hon ser kyssen som ett straff.
- Ni är inte professionell. - Precis. Vi är amatörer.
Vi gör pjäsen för er skull. Vem gav Bertrand rollen som Triboulet?
Nu ska vi inte förlora nån tid. Vi tar om det från början.
Stanna här tills du hör: "Nu kommer hon."
Hjälp mig att flytta dörren.
Det är alltså sant att de har tagit min dotter, de skurkarna?
En kung är en lastens kung.
Vilken helgd och vilket värde har för er en fläckfri jungfrudygd?
Jag måste lämna staden. Tar ni hand om affärerna?
Ni avskedade mig ju i morse!
Jag är i en knipa. Ni är inte tvungen att hjälpa mig.
- Ja, ja. Vad ska jag göra? - Jag ska förklara.
- Klockan slår två. - Min otålighet är stark.
Jag hör henne. Nu kommer hon.
- Klockan slår två. - Min otålighet är stark.
Jag hör henne. Nu kommer hon.
- Nej, släck! - Vad är ni rädd för?
- Polisen släppte er ju. - De var tvungna. Jag måste till Nice.
Jag måste få veta vad min fru har gjort där. Jag måste...
...få veta vem hon har träffat.
Jag måste få veta om hon har haft nån annan än Massoulier.
Det är nåt ni inte vet. Massoulier var Marie-Christines älskare.
Jo, det visste jag. Men det var ju inte min sak.
- Var är revolvern? - I min ficka.
Å nej! Ni flyr, bara det är idiotiskt.
Ni får inte åka till Nice och mörda er fru.
Jag tänker inte mörda Marie-Christine. Hon är redan död.
Hon kom hem och mördades hemma hos oss. Men det var inte jag.
Tror ni på mig?
- Det är svårt att tro. - Hon kom hem klockan sju.
Vi grälade häftigt, och då kom den där idioten, Santellis assistent-
- för att hämta mig till förhör. Jag fick i alla fall ringa min advokat.
Clément frågade när Marie-Christine skulle komma hem och jag ljög.
Jag sa i övermorgon.
På grund av lögnen kunde jag inte ringa en ambulans.
Min yngsta dotter har feber, jag ska se till henne.
Oroa er inte. Lugna er och sov gott.
Marie-Christine? Marie-Christine!
Marie-Christine!
- Säg mig, Barbara. Tror ni mig nu? - Ja.
- Är det möjligt att polisen tror mig? - Nej.
Då har jag inget val. Nyckeln finns i Marie-Christines förflutna.
Jag måste leta i Nice, där hon var kosmetolog. Jag åker nu.
Ni kan inte köra nu. Jag gör kaffe, ni får inte somna vid ratten.
Med tanke på allt som har hänt i kväll kommer jag inte att somna.
Nåväl. Jag ska säga vad jag tycker. Skäll inte på mig.
Jag tycker att ni ska åka tillbaka till polisen för häktning.
- Häktning? - Ja.
Jag åker till Nice istället och gör det ni skulle göra.
Jag känner väl till Nice. Där tog jag min Pigier-kurs.
Det är den bästa stenografimetoden.
De låg på Cours Albert ler, känner ni till det?
Ja, jag förstår att det inte är så spännande. Här är kaffet.
Jäklar!
NICE FLYGPLATS
NATIONELLA GENDARMERIET
- Rue des Entrepreneurs, är det långt? - Det blir en liten omväg.
Då åker vi dit, till Rue des Entrepreneurs nummer 57.
Det är ju en nattklubb. Har det varit en skönhetssalong här?
Det har varit L'Ange Rouge sen jag var liten. Men gå inte in dit själv.
- Vad menar ni? - Ni måste inte tro mig...
...men går ni in så väntar jag inte. Det är Louisons klubb.
Jag går alltid omvägar när jag hör det namnet. Nu får ni bestämma er.
- Jag vill inte stanna här. - Då åker vi till hotell Garibaldi.
Jag behöver ett rum för en natt.
- Jaha, har ni bokat? - Nej.
Min väninna madame Vercel var nöjd med sitt rum.
Ja, madame Vercel. Hon hade rum 813, men det är inte städat.
- Vill ni ha 811, alldeles intill? - Visst.
- Var är ert bagage? - Det kommer i morgon.
- Ni ville ju ha ett rum för en natt? - Precis.
Mitt bagage anländer när jag åker.
Ursäkta mig en liten stund.
- Vad är det? Ska jag betala i förväg? - Nej, allt är i sin ordning.
Varsågod, madame. God kväll.
- Germaine! Germaine! - Vad är det?
- Du måste göra mig en tjänst. - Nu på en gång?
- Det här får du inte säga till nån. - Jag ska försöka.
Min kund vill att jag är städerska.
Är det skatteinspektören?
Min älskade Kaptenen
- Mitt jobb, då? - Du får tillbaka den i kväll.
Lämna tillbaka förklädet på bordet sen.
- Letar ni efter nåt? - Jag behöver en tvål.
Det är bara att fråga.
Jag känner inte er, men ni verkar vara väldigt påhittig, inte sant?
- Vad vet ni om den här kvinnan? - Jag har aldrig sett henne.
Det är kvinnan med leopardkappa. Hon var här i morse.
- Jag vill veta om hon var ensam. - Ja, hon är alltid ensam.
- Fick hon aldrig besök? - Nej. Låt mig gissa.
Mannen bredvid henne är er man, inte sant?
Nej, det är min bror.
Jag är i rum 813, men kan jag ta 811 i stället?
Eftersom det är klart går det bra. Jag säger till om det.
- Vad är det här? - Det ett misstag.
Jag tog fel på rum. Ursäkta mig.
Ni kan inte bara smita så där! Stanna här!
- Vem är ni? - Släpp mig.
Vad heter ni? Jag vill veta vad ni gjorde i mitt rum.
BYRÅ LABLACHE Efterforskning - Spaning
Sluta.
Jag gjorde fel som släppte Vercel. Han borde inte ha lämnat stationen.
Men han åkte ju med er, trots allt.
Jag släppte av honom här. Han sa inte att hans fru hade kommit hem.
Han kommer säkert kunna förklara allt.
Det har kommit ett radioutrop från Nice.
Vi är på Nice flygplats. Ni kan sluta leta.
Vi har hittat hans bil vid stationen. Fågeln har flugit iväg.
- Monsieur Lablache, tack. - Han är i möte med inspektörerna.
Glöm inte att vårt jobb är tio procent inspiration-
- och 90 procent transpiration.
Monsieur Lablache? Jag har nåt att visa er.
Det är kvinnan från i går kväll.
Lämna mig med den här damen.
Här, ta på dig den här.
De känner inte igen dig.
Jag ska inte ljuga.
Jag känner till den olyckliga händelsen som min inspektör är ansvarig för.
Han upptäcktes när han skuggade folk och har börjat med utredningar nu.
- Lite kaffe? - Nej tack.
Privatdetektiver har inte licens och får inte bryta sig in hos folk.
Om jag går till polisen får er byrå stora problem.
Nåt säger mig att ni inte kommer att gå till polisen.
- Som vad då? - Andra hade klagat på hotellet.
Men det gjorde ni inte. Ni kom direkt hit. Vill ni ha en ursäkt?
Det får ni, och den är uppriktig.
Jag driver den äldsta byrån i Nice.
En kund ville att vi skulle undersöka en kvinna som bodde i rum 813 i går.
Hon lämnade hotellet hastigt.
Jag godtar ursäkten.
Men jag vill veta namnet på er kund.
Det skulle jag inte säga, och i det här fallet har han inte uppgivit det.
- Han ringer när han vill ha uppgifter. - Kan det vara hennes älskare?
Efter 25 år i yrket vet jag en sak: Det är aldrig älskarna som anlitar oss.
- Det är de äkta männen. - De äkta männen?
Ge mig namnet på kvinnan som bodde i mitt rum på hotellet.
Jag har inte rätt att ge er det.
Hon heter Marie-Christine Vercel, och nu måste ni hjälpa mig.
- Går bussen till Marseille här? - Nej, på andra sidan.
Efter 100 meter leder Kaptenen, följd av Maskoten och Min älskade.
Med tusen meter kvar går Min älskade om Kaptenen och Magali.
- Hallå? - Minns ni Kaptenen?
- Madame Vercels älskare? - Nej, Kaptenen är en häst!
- En annan häst heter Min älskade. - Herregud, travbanan!
Det var där hon la sina pengar. Nu kommer min buss.
Leta på travbanan. Adjö, monsieur Lablache.
- Här är er post. - Tack.
- Goddag. - Goddag. Han är så smutsig.
Kan ni föreställa er mig här inne, inspärrad och med munkavle?
Med telefonen som ringer och ringer och alla rykten på stan?
Jag vet att ni gjorde det för min skull, men jag måste göra det här.
Ni kan vara säker på att jag inte hade gjort det för er skull...
...om jag visste att ni var en mördare. Ja, jag vet allt.
För tre dagar sen anlitade ni en detektiv för att följa efter er fru.
- Jag har inte lämnat stan. - Ni gjorde det på telefon, anonymt.
Det bevisar att ni redan misstänkte Marie-Christine.
Jag har alltid vetat att ni är en mördare.
Men jag trodde att ni gjorde det i vredesmod, av smärta.
Men ni hade räknat ut allt, och det gör mig illamående.
- Om jag inte hejdade mig... - Nej! Jag borde ha sagt sanningen.
Jag är skyldig. Jag är skyldig.
Ni har förstått allt. Men...
Men jag ber er att försöka förstå mig.
Ni får inte tro att jag är en usling. Jag är beredd att ta följderna.
Vi åker till polisen och förklarar allt.
Ni har rätt. Mördaren är den som anlitade detektiven.
När vi får tag på honom vet vi vem det är.
- Vad var det? Jag tittar efter. - Vänta!
Vad är det här? Vad gör ni?
- Jag är journalist och gör mitt jobb. - Här finns inga överkörda hundar.
Några lik börjar ju dyka upp. Öppnar du, dessutom?
Arbetar du för en efterlyst mördare? Jag är bara orolig för dig.
- Vill du fota mig? - Nej, din chef.
Du får väl rita en fantombild. Ut med dig. Stick.
Skydda honom inte. Alla vet att du ligger med honom.
Din usling!
Barbara? Kaffet är varmt.
Tack.
- Det är väl varmt? - Ja, väldigt varmt.
- Är det för varmt? - Nej.
Det är bättre att det är varmt.
Jag svarar, men lyssna ni också.
Vi lyfter luren samtidigt, så att det inte hörs. Efter nästa signal.
Klar?
- Firma Vercel. - Det är alltså sant.
- Vad menar ni? Vem är ni? - Din slinka!
- Arbetar ni för mördaren? - Har han blivit dömd?
Försök inte vara spydig. Jag vet att ni vet var han gömmer sig.
Vad väntar ni på? Åk och göm er med honom, din lilla slampa!
- Är det samma kvinna, tror ni? - Ja.
- Jag kände igen henne. Gjorde ni det? - Nej.
Akta, det kommer nån.
Jag skulle vilja träffa monsieur Vercel.
Han är inte här. Kan jag hjälpa er?
Jag ville prata med monsieur Vercel. Det handlar om ett köp av ett slott.
- Ja, ett slott att ordna barnkollo i. - Vill ni hyra eller köpa slottet?
Man kan köpa det mot livränta.
Då kan ni inte vistas där så länge ägaren är i livet.
- Kollot är bara öppet på sommaren. - Ni kan inte köra ut ägarna.
- Det är ofta äldre personer. - Mitt kollo är till för ungdomar.
Det är ju sällan pensionärer. Är ni säker?
Ja. Jag vill sätta igång till sommaren. Ungdomar behöver frisk luft.
- Så om ni har nåt på hög höjd... - Vi har vackra ställen på 300 meter.
- Är det vad ni kallar "havsnära"? - Det är det sällan i bergen.
- Jag undrar om ni har fel adress. - Det här är väl Vercels firma?
- Ja. - Är han inte här?
Monsieur Vercel är på en kongress. Fastighetskongressen.
- Ja, ni säljer ju fastigheter. - Ser ni grönsakslådor här?
Ni försenar mig i arbetet.
Ni kanske behöver fundera lite?
- Kom tillbaka när ni har bestämt er. - Ja, jag kommer tillbaka.
Jag kommer tillbaka, det är säkert.
Såna kunder gör att jag undrar om vi inte borde slå igen.
RAPPORT FRÅN BYRÅ LABLACHE
Barbara!
Barbara! Det kommer ett telex-meddelande.
"Rapport från Lablache. Kliniken Marie-Christine har aldrig funnits."
"Madame Vercel förlorade pengar på hästar förra veckan."
"Hon gifte sig under falskt namn och heter egentligen Josiane Kerbel."
"Hon har under flera år använt namnet och arbetat som 'kosmetolog'."
"Hon har förhörts av sedlighetsroteln två gånger och har nu blivit mördad."
"Detta avslutar vår utredning." Det är undertecknat av Lablache.
Ta det här till Clément, men säg inte att jag är här.
- Han är ju advokat, inte en korgosse. - Lämna tillbaka min kappa.
Visst, fint. Tror ni att jag kan gå runt så här?
Jag drar för gallret, och så svarar ni inte i telefon.
- Om det inte är ni. - Hur ska ni veta det?
Ring en signal och lägg på. Sen ringer ni igen, och då svarar jag.
Det är bra. Hej då.
ADVOKAT CLEMENT
- Advokat Clément, tack. - Han är i möte, ni kan vänta där.
Goddag.
Det är upptaget. Slå er ner.
Det tar nog inte lång tid.
Jag ville inte prata med polisen!
Men om sanningen inte kommer fram så går jag till polisen!
Ja, jag säger det! Det blir skandal!
Alla borde ta sitt ansvar!
Alla var avundsjuka på hans framgång!
- Det spelar ingen roll. - Isabelle!
- Josiane! - Mitt liv är förstört.
Barbara, jag ville ringa er.
Stig in.
- Mitt liv är förstört! - Lugna er.
Ta ett djupt andetag.
Ju mer man tycker om sin nästa, desto mindre kan man hjälpa dem.
- Men monsieur Vercel var ju med er. - Ja, jag skjutsade hem honom.
Jag var nära att be honom sova över hemma hos oss.
Men av finkänsla, eller dumhet vågade jag inte det.
- Madame Vercel var ju redan död? - Hur vet du det?
Till mig sa han att hon fortfarande var i Nice.
En polis såg hennes resväska i vardagsrummet en timme tidigare.
- Varför ljög Julien för mig? - Tror ni att han är skyldig?
Inte alls. Men tro eller inte tro, det är inte frågan. Livet är inte en roman.
I en roman vore vår vän skyldig.
Vercel verkar ju skyldig när han flyr.
- Vad skulle ni göra i hans ställe? - Kom han hit så skulle jag säga det.
Jag skulle säga åt honom att inte oroa sig. I det här landet-
- är svartsjukebrott lätta att försvara.
Vad ville ni? Vad kan jag göra för er?
Jag ville be er om råd. Jag vill veta var Julien Vercel är.
Om ni träffar honom kan ni väl be honom om instruktioner för firman.
Tyvärr vet jag inte var han är mer än ni.
Men han borde gå till polisen.
Om han gör det kan vi lösa det här.
Om han tar kontakt med er, säg åt honom att ringa mig, när som helst.
Det är snällt att ni följer med oss. Vår chef vill prata med er.
- Förklara varför ni var i Nice i går. - Det behöver jag inte säga.
Tror ni det? Var det en slump att ni tog in på Garibaldi-
- och bad om rum 813, som madame Vercel hade bott i strax innan?
Monsieur Vercel bad mig hitta vissa uppgifter-
- rörande hans fru i Nice. Men vi trodde att hon levde.
Jag trodde att han trodde det, i alla fall.
Då vet ni att nån anlitade en detektiv för att följa efter Marie-Christine.
Det gör man inte om man ska döda en person.
Skulle det inte hjälpa er att få reda på vem som ringde detektiven?
Jag vet vad som skulle hjälpa.
Det hade varit att behålla er chef här. Jag kunde hålla honom i 48 timmar.
Nu...
- Jambreau! - Det är ingen fara.
Nu lämnar ni inte stan utan vår tillåtelse. Vi sköter undersökningen.
- Och om er mördare till chef... - Han är ju oskyldig!
Hur många döda krävs för att övertyga er om att han är skyldig?
Det gör intryck, eller hur? Madame Vercel.
Det här är Massouliers bil, som hittades på platsen.
Titta på dörren.
Det är ett handavtryck. Det är Julien Vercels högra hand.
Det är enkelt. Bilen hade lyktorna tända och batterierna skulle ta slut.
Jag släckte ljuset och stängde dörren med handen så här.
Det är klart att det blev ett avtryck.
- Sa ni det? - Jag visste inte det.
När Santelli visade fotot blev jag mållös.
Ni är korkad! Vad gjorde ni hos polisen? Ni skulle ju till min advokat.
Ni är ju otrolig. Ni ska ju hjälpa mig, men ni gör det värre!
Jag ska ringa min advokat. Det skulle jag ha gjort från början.
Ni ska få ringa honom strax, men er kära advokat tror att ni är skyldig.
- Sa han det? - Han sa det nästan.
Han tycker verkligen om er. "Min bäste vän", hit och dit.
Men nu drömmer han om en stor rättegång över ett svartsjukedrama.
Han sa: "Fransmän älskar kärlekshistorier."
"Jag får Julien Vercel frikänd."
Vill ni ringa honom?
Titta på det här! Bland de här människorna.
Mellan er advokat och Santelli. Det är han som var här.
- Är det han med kollot? - Ja, jag är säker.
Han letar efter nåt. Han var hos er när de tog kroppen.
Sen kom han hit. Det är inte en slump.
- Sluta klia er på örat! - Det hjälper mig att tänka.
Barbara, ring biograf Eden.
- Ska du se en film? - Nej, jag vill prata med chefen.
Massoulier var ju ägaren. Hon kanske såg nån dagen innan mordet.
- Eden. Nästa föreställning halv nio. - Goddag.
Jag skulle vilja prata med er chef.
Det finns ingen chef.
Kände ni igen rösten?
Det är galningen som ringer anonymt.
Jag måste höra henne mer. Jag ringer och försöker prata med henne.
Hallå? Ni visar ju "Ärans väg". Är det en kärlekshistoria?
Det är en krigsfilm om åren 1914-18.
Så det är inga kvinnor med?
- Jo, soldaterna har foton på flickor. - Så det handlar om kärlek?
Det handlar om kärlek, slagsmål, sång och tutti quanti.
En plats på balkongen.
Parkett eller balkong?
- Jag vill prata om Massoulier. - Filmen började för 40 minuter sen.
- Vem träffade han? - Jag vet vem som skickade er.
Han borde skjuta sig själv.
Jag är säker på att Vercel är oskyldig.
Var lite finkänslig.
Jag vet att han inte var ensam. De pratade om den där slinkan.
Det blev avskyvärt när ludret kom till Nice. Ja, jag sa ludret!
- Försvinn! - Lyssna på mig. Jag är som ni.
- Jag söker sanningen. - Försvinn!
Madame, gå in eller gå härifrån.
Jag tittar lite. Jag tittar på affischerna.
Ni är i vestibulen. Ni stör gästerna.
Jag ber er, gå härifrån.
Hur mycket? Hur mycket?
Fem över halv åtta.
Det är jag. Jag träffade kassörskan. Hon sa inget.
Men hon vet nåt.
Hon var hos din advokat i eftermiddags, hon grät hejdlöst.
Nu är hon på en nattklubb som heter L'Ange Rouge.
- Det är ju i Nice. - Den här heter också så.
Jag trodde att jag drömde. Chez Thi Loan ligger bredvid.
Är det en vietnamesisk restaurang? Det var vi som sålde den.
Nu kommer kassörskan ut.
- Fick du hennes namn? - Tror ni att jag kunde fråga det?
Hon går härifrån. Jag följer efter.
Barbara! Ta inga risker.
Ni är försenad, monsieur.
Ni är försenad och ni tappar nycklarna.
- Har de börjat, tror du? - Pratar du med mig, nu?
- Om en av oss är lynnig så är det du. - Varför vill du inte ligga med mig?
- Gör många skilda så? - Det är det enda folk gör.
- Och Geneviève, var är hon? - Hon har lämnat mig.
När jag sov bredvid henne sa jag ditt namn.
Ja, jag vet. Ni arbetar ihjäl er.
Jag missar varannan repetition och är opålitlig.
Ni har två alternativ: Lita på mig. Jag kan replikerna.
- Eller så ersätter ni mig, men... - Blir det här bra?
Bravo. Ni är inte lite fräcka, ni.
Det passar henne bra. Väldigt fint. Sätt igång, repetera.
- Bry er inte om mig. - Sätt igång.
Jag, hata honom? Nej, tyvärr. Tvärtom.
Jag tänker på honom konstant.
Det är bara dagarna han ser på mig som räknas. Jag ser honom alltid.
Jag är hans, förstår du.
Han överstiger vida alla andra. Han är så modig och god.
Han är så modig, god och ädel. Han måtte vara ståtlig till häst.
Jag lämnar er. Ni känner er säkert bekvämare utan mig.
Vår regissör läser Le Provençal. Vi borde nog lämna rummet.
Nu vet jag vad kassörskan heter. Paula Delbèque.
Vi har kommit långt.
- Har ni läst på om L'Ange Rouge? - Ja.
"Madame Thi Loan Nguyen överlåter aktier enligt följande:"
"365 andelar till Paula Delbèque..." Titta. Det är samma namn!
Men det är nåt som stör mig.
Varför skulle nån som äger största delen av en nattklubb-
- stå i kassan i en biograf?
Det är hon som är nyckeln. Jag ska hitta henne.
Alla poliser i stan har er foto på er. Jag går.
- Hon känner ju igen er. - Hon ska inte se mig.
- Jag går in i hennes lägenhet. - Nej, om hon har en bulvan...
...har hon säkert papper på det.
- Varför skulle inte jag hitta det? - Vem är det som är anklagad, här?
- Får jag inte göra nåt av det roliga? - Jag förbjuder er att skrika!
Vem kan det vara?
Svara inte.
Nej, jag ska inte svara. Men jag går.
Ni är envis, men det är jag också.
Märker ni att vi började viska när det ringde?
- Oroa er inte. Jag har lånat en bil. - För sista gången...
Ska ni sparka mig? Det har ni redan gjort.
Var inte rädd, det är jag. Om nån ska ta risker så är det jag, förstår ni?
Jaha, chefer kan byta anställda, men anställda kan inte byta chef.
Göm er så att ni inte syns, åtminstone.
Vi är utanför Eden, jag saktar in.
Känner ni igen kassörskan?
Ja, hon var Massouliers älskarinna. Det var länge sen.
Jag är säker på att hon älskar honom fortfarande.
Hon är kvar i två föreställningar till.
Vi har en timme och en kvart på oss.
Titta. Hon bor där, på fjärde våningen.
- Jag går och ni håller utkik. - Nej, jag går.
Som ni vill.
Släpp mig!
Förklara vad ni gör här.
- Håll er borta, Barbara. - Släpp varann!
Det här är inte er lägenhet. - Aj, Barbara!
Jag dödade väl honom inte?
Nej, han andas.
Om vi inte gör nåt är han ute på gatan om en kvart. Vi måste göra nåt.
Vi känner inte honom, men jag är säker på att han är mördaren.
- Inte nödvändigtvis. - Jo, jag är säker. Det är han.
Det är 90 procents chans att det är han som är mördaren.
Det är inte så ädelt att binda en avsvimmad man.
Vi är inte här för att vara ädla.
Polisen? Man går verkligen inte säker här, det är ju inbrott hela tiden.
Kom till rue de Récollets nummer 57 så hittar ni...
- Vad har det tagit åt er? - Tar de honom blir ni ju fri.
- Vad väntar ni på för att starta? - Försök själv, då.
Låt mig göra det här!
Spolen är ju dyngsur.
Fort, kom med! Skynda er!
- Vad tar det åt er? - Jag har sett det på bio.
Det verkar gå bra. Ska vi se på resten?
Nej, vi ser resten i morgon i tidningen.
Jag är alldeles yr.
- Mår ni bra? - Ja.
Det är väl så första gången man slår nån medvetslös.
Tänk så mycket som har hänt.
Det är först nu jag inser att jag har förlorat Marie-Christine.
Jag har levt med en främling.
Jag visste att det var nåt, men ville inte veta vad det var.
Varför kom hon hit?
- Var hon inte er kund först? - Nej, jag hittade lokalen.
Så fort kliniken hade öppnat så stängde hon den igen.
För att vara med mig, sa hon.
Jag tyckte fruktansvärt mycket om henne. Ni skulle inte förstå.
Varför pratar ni om det om jag inte förstår?
Döden är underlig, eller hur?
När nån dör i en sjukdom är det orättvist, men det är verkligen döden.
När det är brott, mord blir döden...abstrakt.
Som om lösningen till mysteriet var viktigare. Som om vi var i en deckare.
Men Marie-Christine är död.
Och Massoulier också.
Vår lilla by är vacker härifrån. Speciellt efter regnet.
I början när jag öppnade firman tog jag hit nya kunder-
- för att övertyga dem. Bakom alla ljus finns verkligen allt.
Folk som ser på tv, folk som arbetar och folk som sover.
Och vår mördare. Som kommer att bli förvånad när polisen tar honom.
Kom.
Nej, jag kör.
Varför kysste ni mig? Det finns inga poliser här.
- Man vet aldrig. - Ännu en gåta.
DUBBELBROTT I MUREAUX
- Ska ni köpa tidningen? - Jag tar den. Men det är inte värt det.
- Vad står det? - Det står inget.
"Dubbelbrott i Mureaux." Det är en katastrof.
- Men vi var ju där. - Det finns en annan förklaring.
Mannen från i går var en storskurk, och polisen vill ta fast hans nätverk.
- Vad är det? - Det är Massouliers begravning.
Ni måste gå dit! Ni måste dit. Vi får inte missa nån ledtråd.
Nej, inte så! Det är outhärdligt.
Jag vill inte ha den här kransen. Ta ner den.
Vi är samlade för att sända Jacques Massoulier till sin sista vila.
Mässan för hans själ utförs av hans egen bror som har kommit hit.
Abbot Claude Massoulier.
Må Gud skänka er ett liv av hopp och glädje-
- och må herren alltid vara med er.
Ni är ju helt otrolig!
Det var inte jag som sa att han såg ut som en mördare.
Han undersökte saken själv. Ni talade inte heller med polisen.
- Jag trodde på det jag såg. - Trodde på det ni såg!
Till och med när jag slogs med honom tyckte jag att han verkade sympatisk.
Ni säger väl att den riktiga mördaren liknar en präst!
Ni, ni...
Goddag. Jag är här för tjänsten som sekreterare.
- Annonsen i Le Provençal. - Jaha. Det har skett saker.
- Är tjänsten tillsatt? - Nej, den är ledig. Tror jag.
Kan jag få träffa chefen? Eller är det ni som...
- Monsieur Vercel är på resa. - När kommer han tillbaka?
- Läser ni inte tidningarna? - Nej, jag vill inte få svarta fingrar.
- Är ni sekreterare? - Jag klarar det.
- Ni ska skriva brev i stenografi. - Såna där tecken? Är det nödvändigt?
Det kan vara bra. Hur många ord skriver ni i minuten?
Jag är ingen tävlingscyklist.
- Jag skriver med ett finger. - Ett enda finger?
Det här. Det räcker. Ge mig er skrivmaskin.
Fantastiskt. Och ni är blond.
- Ja, än sen, då? - Det är bra.
Monsieur Vercel hatar brunetter. Jag slutar den sista i månaden.
Det kanske inte är för att ni är brunett.
Er chef kanske vill föryngra personalen.
Tack, ni tröstar mig verkligen.
Det är synd att monsieur Vercel inte är här. Han är nog intresserad.
Jag lämnar mina uppgifter så kan han ringa.
Hon är tio i fyra! Jag måste springa till min lektion. Adjö.
- Här är er post. - Tack.
Räkning, räkning, reklam från tv, aha.
- Vad är det? - Inget. Ett anonymt brev.
- Ge mig det. - Det är till mig.
"En intrigmakerska som ni borde inte lägga näsan i blöt."
Ni ser, ni är en intrigmakerska. Ni trodde mig ju inte.
Vi kommer ingen vart.
Vi har lyckats slå ner en oskyldig präst och få anonyma brev.
- Vill ni gå till polisen? - Nej, hellre dör jag.
Kassörskan ledde ingen vart, så vi har ingen ledtråd.
Jag har en ledtråd: L'Ange Rouge.
För det första: Eden är en bluffbiograf-
- som döljer en nattklubbskedja.
För det andra: L'Ange Rouge driver prostitutionsverksamhet.
När man griper flickorna utanför för prostitution måste man släppa dem-
- för de har certifikat som säger att de arbetar som servitriser på klubben.
Tack vare Louison kan jag infiltrera stället.
- Vad gör hon? - Det äldsta yrket i världen, min vän.
- Och henne känner ni? - Nästan.
Men tack vare Louison kan vi få reda på det Paula Delbèque inte vill säga.
Hur säger man i dag? Är jag trovärdig?
Trovärdig som vad då, egentligen?
Tack, det var allt jag ville veta.
Har ni eld?
- Har du strumpor eller strumpbyxor? - Strumpor.
- Då går vi, då? - Nej.
- Inte? - Nej, jag klarar inte av mustascher.
Fråga mina väninnor.
Den där, hon vill inte gå upp med mig.
Hör du det, Gladys? Den nya väljer sina kunder, minsann.
Jag ska höra efter.
- Det här är vårt ställe. - Louison sa åt mig att vara här.
- Vi kanske ska fråga? - Ja, vi frågar Louison.
Och hur ska ni göra med ljuset på den sidan, tänkte ni?
Kom igen, nu!
- Kunder som... - Ursäkta.
Vad gör ni? Ni vet att ni inte får gå in hit när det är folk här.
Den här säger att ni har anställt henne.
Nej, speciellt inte en brunett. De drar inte ens in pengar till skorna.
- Louison ska ha anställt henne. - Känner ni Louison?
- Ja. - Gör ni?
- Jag känner henne och hon mig. - Sen när?
Jag jobbade i Nice, och när jag kom hit sa hon att jag kunde jobba här.
- Sa Louison det? - Ja, det sa hon.
Louison! Det är nån här för att träffa dig! Det är viktigt.
- Vad är det? - Jäklar.
- Hon säger att du har anställt henne. - Känner vi varann?
Jag har inte anställt henne. - Jag känner inte dig.
- Hon trodde att du var tjej. - Jag? En tjej?
Jag har blivit kallad många saker, men ingen har kallat mig "tjej" förut.
Vissa säger att det är bättre än att vara döv, men det tycker inte jag.
Har du en cigarett? Och eld?
Du har verkligen bara munnen för att röka, du. Försvinn.
- Sluta. Vi är inte ensamma. - Du, där.
Du kan inte stanna här. Kom igen, bort med dig.
Stick till Fos-sur-Mer. Där finns det jobb.
- Startar dansgolvet själv? - Ja, allt är automatiskt.
Man trycker på en knapp och så åker plattformen ner.
Det är enkelt här. Värdinnorna ska få kunderna att dricka.
- Är det bra? Är du inte arg? - Nej, du hade rätt.
Jag tänkte inte klart. Men jag fortsätter att ta 100 franc.
Det är inkomstbortfall.
Du får ta igen det i kvantitet. Fortsätt jobba, nu.
Tack, men jag kan inte ta emot det här.
Ni gör det inte enkelt för er.
Hallå? Ja, ni ska få tala med min bror.
- Det är till dig, det är Paula! - Jag kommer.
- Paula? - Han kommer till dig.
- Det är inte sant! Är du säker? - Ja.
Jag kan inte prata här. Jag tar telefonen på mitt kontor.
Hallå? Jag har breven. Den här gången måste han ge sig.
Oroa dig inte. Jag pratar inte om dig.
Om en timme är det över.
Jaha, det är ni. Stig på.
Det var inte lätt att hitta dem. Jag fick leta.
Nu har ni inget att frukta. De var i en skokartong.
Det förtjänar väl en liten bonus?
Jag gjorde rätt som behöll några.
Vem var det? Säg hans namn! Det var en man.
Varna Paula!
Fort!
Herregud!
- Jag måste träffa advokat Clément. - Jag vet inte var han är.
- Han har inte ringt. Men ni kan vänta. - Tack.
MARIE-CHRISTINE SKÖNHETSSALONG ATT HYRA
Jag väntar på hans kontor.
- Är chefen tillbaka? - Nej, det var brunetten från mäklaren.
- Hon väntar på kontoret. - Sa du inte nej?
Hon bara stormade in.
Till attack!
Är det nån här?
Vad hände?
Ring polisen!
Flytta på er! Flytta på er!
En: Massoulier, två: Vercels fru, tre: Kassörskan.
Det är som ett slagfält. Nu får ni bestämma er:
Är ni med oss eller mot oss?
Mördaren i Mureaux fortsätter. Efter mordet på Massoulier-
- och mordet på Marie-Christine Vercel-
- finns nu ett tredje offer. Kassörskan på Eden mördades-
- för en timme sen i skydd av mörkret i salongen.
Starka misstankar finns mot mäklaren Julien Vercel.
Han har gått under jorden. Han är inte bara kriminell, utan även galen.
Polisen har stängt av vägarna ut ur staden. Nätet dras åt runt honom.
Advokat Clément, tack. - Jag måste träffa er, Clément.
- Har ni hört på radion? - Ja. Adjö, Barbara.
Jag vill tacka för allt. Jag vet att ni har gjort ert bästa.
Nu får ni åka hem, för jag måste åka.
- Ska ni gå till polisen? - Nej, till min advokat.
- Vägarna är ju avstängda. - Min advokat har ordnat en båt.
Hör på mig... Jag vet inte hur jag ska kunna övertyga er...
- ...men jag ber er att stanna. - Jag vet vad jag gör.
- Ta med mig, då. - Det är omöjligt.
- För att ni föraktar mig. - Jag föraktar er inte.
Men jag föraktar er. Och speciellt...
Jag älskar er. Det är ju uppenbart för en blind.
Men ni har aldrig sett mig som kvinna. Är man inte blond med lösnaglar-
- kan man inte ens hoppas på en blick från er.
Barbara...
Ta bort alla avspärrningar.
- Ta om frågan du ställde nyss. - Ja, jag ställer den igen.
- Svaret är ja. - Tar ni med mig?
Nej, jag behöver 24 timmar. Jag ringer i morgon. Då ses vi igen.
När man känner sig som en idiot, är man kär då?
Jag har varit en idiot i sex månader.
- Nu skäms jag. - Vad ska bestämmas?
Bestämmas? Jag vill bestämt att det ska bli söndag.
- Barbara, hör du det där? - Nej, jag hör inget.
Det är inte normalt. Man hör alltid nåt på den här gatan. Gå och titta.
Nej, allt är lugnt.
Allt är i sin ordning.
Barbara, det var ett par minuter sen jag kysste dig.
Barbara, jag vet vem mördaren är.
Perfekt, bra jobbat.
Ni har varit avskyvärd sen första början.
Jag dödade inte Massoulier, min fru eller kassörskan på Eden.
Vi har inget på er.
Däremot har vi tillräckligt om er fru för att skriva en bok.
Visste ni att hon gifte sig under falskt namn?
- Ni får mig att skratta. - Er advokat kan berätta...
...att ert äktenskap inte är giltigt, för Josiane Kerbel-
- var redan gift i Belgien, med en hästtränare.
Hennes make hamnade i fängelse 1978.
Han hävdade att hon var skyldig. Hon trivdes när han satt inne.
Hon hade en älskare som hon utpressade och åkte sen hit.
En dag när hon var full körde hon på en fotgängare och smet.
Pojken dog direkt. Både polisen och försäkringsbolag ville hitta henne.
Där är ni ju, advokaten.
Här är er klient. Och nu släpper vi inte ut honom härifrån.
Nu fortsätter jag med rapporten om hans fru. Ni får gärna lyssna.
Sen har vi checkar utan täckning.
Det förde henne till Nice där hon ju blev kosmetolog.
När hon gifte sig med er måste hon ha pustat ut, vilket hon säkert behövde.
- Vad säger ni? - Jag har så roligt.
Ja, Marie-Christine måste pusta ut. Men Massoulier gjorde det svårt.
Jag tycker inte om att tala illa om de döda-
- men utan Massoulier skulle hela affären...
Små barn leker med leksaksjärnvägar och bygger hus, stationer, garage.
Sen lär de sig att en person inte kan äga allt.
De lär sig att dela med sig, att gå ihop.
Massoulier var en liten pojke.
Han ville ha skönhetssalongen, biografen, nattklubben, allt.
Tre andra mördades efter Massoulier.
Det måste ju ha funnits en annan pojke som inte har växt upp.
- Släpp fram mig. - Ni är inte inkallad.
Släpp mig. - Santelli!
- Förlåt, men jag har information åt er. - Vad är det här?
Låt henne prata. Vi har rätt att känna till all information.
Monsieur Santelli.
Jag har ju sagt att en detektiv i Nice undersökte Marie-Christines förflutna.
Det var en anonym person som beställde undersökningen.
- Det står i pappren. - Jag ringde till Nice...
...och fick veta att beställaren har skickat ett foto på Marie-Christine...
- ...i ett kuvert skrivet på maskin. - Har ni det?
- Snart. Kan du lista ut vem det är, då? - Jag tar reda på det på tre dagar.
Vänta lite. Få se.
Detektiven är på väg till kontoret för att hämta kuvertet nu.
När han har hittat det ringer han.
Jag gav honom ert telefonnummer.
Jag vill tacka er för ert bidrag.
Ni kan ta telefonen...
Kan jag få höra min klients vittnesmål?
Naturligtvis.
Det får plats på ett frimärke.
"Jag dödade inte Massoulier, min fru, Louison eller kassörskan."
Vi har kommit långt.
Hallå, kommissarie Santelli. Ja, visst.
Jag jobbar. Jag kan inte komma förrän om en timme.
Hör här, älskling. Det är enkelt.
Du måste skala potatisen när den är varm. Det är varmt om fingrarna.
- Ja, jag lyssnar. - Sen häller du i vinet.
- Men potatisen måste vara skuren. - Jag förstår. Men skynda dig ändå.
- Bordet är dukat, men nån måste äta. - Sluta nu, jag väntar ett samtal.
Vi hörs senare. Hej då.
Det var gumman min.
- Vad gör ni? - Ursäkta?
Ert samtal gjorde mig hungrig. Kan jag gå och köpa en smörgås?
- Nej, stanna här. - Nej, jag behöver gå lite.
Gaucher, Mandarin, Barbault!
- Släpp honom inte ur sikte! - Visst.
- Är Lablache kvar i telefon? - Ja, han väntar.
Min advokat behöver alltså en advokat?
- Om han gör. - Kommissarie Santelli kommer här.
- Lablache? Det är Santelli. - Jag är fortfarande här.
Det går enligt planerna. Han ringer när som helst.
- Vad ska jag säga, då? - Få honom att prata tillräckligt länge.
- Då lägger jag på nu. - Det gör viockså.
Mademoiselle "jag vet allt", kom ner! - Hon spelade min fru perfekt.
Vi var tvungna att fresta advokaten. Och han tände ju cigaretterna.
Jag hade ju kunnat ta honom när jag skulle fly med hans båt.
- Tänk om han hade dödat er? - Ja. Hur kom du fram till det här?
Han var vår skilsmässoadvokat och han har till och med fått en snyting.
- Clément? Varför det? - För att hans hand var på min BH.
Att man tafsar betyder inte att man dödar folk.
- Annars skulle Jambrau sitta inne. - Visst.
Men när jag var hos advokaten och väntade-
- såg jag nåt som gjorde mig illa till mods.
Automatiskt tryckte jag mig mot väggen.
Kontoret låg i direkt anslutning till skönhetssalongen.
Ingen har kommit på ett bättre sätt att ha en älskarinna.
Och på en byrå hittade jag ett visitkort från Byrå Lablache.
På en spegel hängde ett foto på Marie-Christine och advokaten.
Då fanns det inga tvivel.
Advokaten har gått in i en telefonkiosk på Place Williams.
- Det här är Byrå Lablache. - Jag anlitade er för en undersökning.
- Jag skickade ett foto till er. - Jag minns.
Jag har precis kommit till byrån.
Jag vill se till att kuvertet är förstört.
- Är ni spelare? - Ibland.
Jag satsar en stor summa på att ni inte hittar det.
Vad är er definition på "stor" mitt i natten?
- 15 000 franc. - Det är ju ett bevis.
Vem har sagt det? Det handlar om att inte hitta ett kuvert-
- som har blivit kastat för flera dagar sen.
Jag satsar 30 000 franc. Det är mitt sista pris.
Glöm det jag har sagt. Ni försöker lura mig. Ni är inte på min sida.
Jag tar tillbaka vadet. Ge kuvertet till polisen.
Men riv inte fotot på Marie-Christine.
Jag dödade henne för att hon inte älskade mig, Massoulier för henne-
- och Louison för att han var en utpressare. Vercel var nästa person.
Jag ångrar inget, för jag hör inte till männens samhälle, utan kvinnornas.
Jag älskar att titta på dem, röra dem, njuta av dem och få dem att njuta.
Kvinnor är magiska och jag har blivit trollkarl.
Snart finns ett till lik i den här historien.
Jag ser att de kommer.
Jag är ledsen, men ni har förlorat 30 000 franc, monsieur Lablache.
Översättning: Tilda Appelberg www.primetext.tv